Sv. Anton Pustovník 
Referát zo Sakrálneho umenia

	Sviatok svätého Antona Pustovníka sa slávi v 17. januára. Je nazývaný aj Opát a v Gréckokatolíckom kalendáry Veľký. 
Životopis:
	Narodil sa okolo roku 251 v Kóme v severnom Egypte. Jeho rodičia pochádzali zo vznešeného rodu a boli bohatými kresťanmi. Svojho syna Antona a dcéru vychovávali v kresťanskej viere. Po smrti rodičov sa Anton staral o svoju mladšiu sestru. Keď mal dvadsať rokov a počul v chráme Kristove slová: “Ak chceš byť dokonalý, choď, predaj všetko čo máš, rozdaj chudobným a budeš mať poklad v nebi. Potom príď a nasleduj ma.”(Mt 19, 21), rozhodol sa prijať túto Ježišovu výzvu. Sestru zveril do opatery dobrým ľuďom a zabezpečil potrebnou sumou peňazí a zvyšok rozdal chudobným. On sám začal viesť prísny pustovnícky život v modlitbe, sebazapieraní a fyzickej práci. Najprv žil v blízkosti rodného mesta. Navštevoval viacerých askétov a u každého sa snažil nájsť niečo, z čoho by mohol mať úžitok. Po určitej dobe sa utiahol do samoty do pustého hrobu. Tu mu jeden známy donášal chlieb a odnášal rohože, ktoré Anton uplietol. Jedol iba raz denne, po západe slnka, aj to nie vždy. Anton hľadal samotu, ale nie vždy sa mu ju podarilo udržať. Preto opustil svoj hrob a usadil sa v jaskyni na východnom brehu rieky Níl. Nikto nevie, čo v tejto dobe robil, keď sa však čas samoty skončil, Anton bol plný darov Ducha Svätého. 
	Ďalšia etapa života sv. Antona sa začala, keď sa okolo neho začali zhromažďovať mládenci, ktorý chceli žiť pod jeho vedením. A tak okolo jeho jaskyne vyrástlo mnoho domov, monastierov, ktoré viedol. Svojich žiakov viedol k čnostnému životu. Za vlády Maximilána Dazu začalo veľké prenasledovanie kresťanov a Anton sa rozhodol ísť do Alexandrie, aby tam povzbudzoval kresťanov vo viere. Pomáhal zajatcom a sprevádzal ich na súd. Keď sa prenasledovanie skončilo, vrátil sa bez úhony späť. Do monastiera začalo prichádzať veľké množstvo ľudí, ktorých Anton zbavoval telesných a duševných nemocí. Pretože túžil po samote, odišiel ďalej do púšte. Usadil sa na hore Kolzin. Arabi, ktorí tadiaľ prechádzali a vydeli pustovníka, prinášali mu jedlo. Antona trápilo, že sa pre neho namáhajú a požiadal ich o sekeru, rýľ a trochu obilia. Vypestoval si toľko zeleniny, aby mal dosť na živobytie. 
	I keď bol Anton prívetivý, nikdy sa nestaval na stranu heretikov. A keď oni začali rozširovať, že Anton súhlasí s ich učením, vybral sa do alexandrie, kde pred patriarchom sv. Atanázom a celým národom preklial Ariových prívržencov. Vyznal Synovo božstvo a jeho spolupodstatnosť s Otcom. Keď Anton prechádzal ulicami Alexandrie, tlačili sa naňho davy ľudí a on vyháňal zlých duchov a uzdravoval chorých. Po nejakom čase sa znova vrátil do samoty. Hovoril: “Mních sa podobá rybe. Ryba zahynie, ak nie je vo vode a mních zahynie, ak nie je v samote.” V roku 341 navštívil sv. Pavla Tébskeho, pustovníka, ktorého aj pochoval.
	Hoci Anton žil na pokraji vtedajšieho sveta, Cisár Konštantín a jeho synovia mu písali listy a on ich povzbudzoval a napomínal.
	Keď cítil, že sa blíži koniec jeho života, zavovlal si dvoch bratov a nariadil im, aby jeho telo pochovali na mieste, o ktorom nebude nikto vedieť. Potom zomrel 17. januára 356, vo veku 105 rokov. O jeho živote napísal roku 370 sv. Atanáz. 

Rozšírenie úcty:
	Antonov hrob bol dlho neznámy. Objavili ho až za vlády cisára Justiniána roku 561. Vtedy preniesli jeho telesné pozostatky do Alexandrie. Keď roku 635 dobyli mohamedáni Egypt, boli pozostatky prevezené do Carihradu, odkiaľ sa ich veľká časť dostala do Francúzska okolo roku 1000, kde je uložená v katedrále v kostole St. Julien v Arles od roku 1491. 
	Sv. Anton mal prekvapujúci vplyv na svoju generáciu i na ďalšie obdobia. Jeho príkladom opustili tisícky kresťanov svoje domovy a zvolili si prísny pustovnícky život. On sám nezaložil mníšsku inštitúciu ani nenapísal žiadne pravidlá. Jeho život bol tým najčitateľnejším pravidlom. Po prenesení jeho pozostatkov do Francúzska sa tam veľmi rozšírila jeho úcta a vznikla tu i osobitná rytierska rehoľa sv. Antona (založená v ropku 1382) a viaceré bratstvá na opatrovanie chorých. Antoniánske ustanovizne tu mali dobré meno a veľké privilégia. Medzi ne patrilo napr. dovolenie chovať ošípané tam, kde to iní obyvatelia nesmeli.  
Znázorňovanie a symbolika:      
	Sv. Anton je zobrazovaný ako starec s vyholenou hlavou a s knihou, niekedy má v ruke aj berlu tzv. Antonov kríž. Často je zobrazovaný s ošípanou alebo s démonmi. Tiež sa niekedy zvykne zobrazovať spolu so sv. Pavlom Tébskym, pustovníkom. Známy je obraz stretnutie sv. Antona so sv. Pavlom od Diega de Liva y Velasquez.
Sv. Anton Pustovník v Spišskej diecéze:
	V Spišskej diecéze je k úcte sv. Antona zasvätený farský kostol v Spišskej Belej z roku 1260.
	V Spišskej Sobote sa nachádza oltár sv. Antona, ktorý zhotovil Majster Pavol z Levoče v roku 1503. 
	V Levoči na oltáry od Majstra Pavla, ktorý je zasvätený sv. Anne, sa na bočnom krídle nachádza reliéf sv. Antona ako drží v ruke zvonec a pri jeho nohách stojí ošípaná. Oltár bol zhotovený v roku 1516. 
	Vo farnosti Spišský Štvrtok vo filiálnom kostole sv. Alžbety v Dravciach sa nachádza nástenná maľba z 13. storočia na ktorej je zobrazený cyklus života sv. Antona. Na maľbe badať vplyv talianského umenia.
Legenda:
	Je nám známych mnoho legiend zo života sv. Antona. My sa budeme zaoberať  legendou, ktorú zobrazil maliar z dielne Majstra Pavla z Levoče na oltáry sv. Antona v Spišskej Sobote. Výjav možno vidieť na zavretých oltárnych krídlach v ľavo dole. Sv. Anton je tu zobrazený ako sa vznáša do neba a okolo neho sú anjeli a postavy démonov. 
	Raz okolo deviatej hodiny, keď sa začal modliť pred jedlom, pocítil razom, že je uchvátený v duchu a podnášaný anjelmi do povetria. A keď mu diabli zabraňovali vystupovanie, anjeli začali bojovať proti nim, a tu diabli žiadali predložiť účty, či im nie je Anton niečo dlžný. A keď chceli účtovať už od jeho narodenia, vzopreli sa tomu anjeli, vraj neslobodno hovoriť o hriechoch od jeho mladosti, lebo tie už Kristus svojou dobrotou sotrel. Keď však vedia niečo od tých čias, čo sa stal mníchom a zasvätil Bohu, tak to môžu vyčitovať. Diabli teda žalovali naň mnohé falošné veci, ale nemohli ich dokázať a tak sa uvoľnila cesta Antonovi. Ihneď prišiel k sebe a hľa , stál znovu na tom istom mieste, kde predtým. Vtedyzabudol i na jedlo a zvyšok dňa strávil v plači a vzdychaní, mysliac na množstvo nepriateľov, proti ktorým nám treba bojovať, i na obťažnosť cesty do neba cez ovzdušie, i na výrok Apoštola, ktorý vraví: “Náš boj nie je proti ľuďom z tela a krvi, ale proti kniežatstvám a mocnostiam pod nebesami”(Ef 6, 12). Apoštol vedel, že zlé vzdušné mocnosti preto pokúšajú, bojujú a dorážajú, aby sme nemohli voľne stúpať k nebesiam, a preto napomína a povzbudzuje: “Oblečte sa do výzbroje Božej, aby ste mohli obstáť proti úkladom diabla, aby sa protivník zahanbil, nemajúc čo zlého o nás povedať” (Ef 6, 11). Pamätajme na slová Apoštola, ktorý hovorí: “Či to bolo v tele, neviem, a či mimo tela, tiež neviem. Boh sám to vie” (Tit 2, 8; 2Kor 12, 2). Pavol uchvátený do tretieho neba, začul tam tajomné slová a vrátil sa; Anton vyzdvihnutý do povetria, po zápase bol slobodný.      

 Marek Uličný, 2001